«Я відмовився від броні заради дітей. У мене двоє – донька й син…» Історія воїна 128-ї бригади
![«Я відмовився від броні заради дітей. У мене двоє – донька й син…» Історія воїна 128-ї бригади](/images/news/2024/7/max/450627878_465953056323693_2218011106717994115_n.jpg)
До війни Сокіл працював на «Укрзалізниці» в себе вдома в м.Сколе на Стрийщині. Мав бронь від мобілізації й міг вести спокійне цивільне життя. Але навесні 2023 року відмовився від броні й пішов у військкомат. Через місяць навчання на полігоні потрапив у 128 окрему гірсько-штурмову Закарпатську бригаду на посаду помічника гранатометника. Хоча насправді виконує дуже різну роботу солдата-штурмовика.
– Чому відмовився від броні? – повторює моє питання Сокіл. І жартує: - «Бо нудно було». А далі додає серйозно: «Заради дітей. У мене двоє – син і донька… Чи не пожалів, що пішов на війну? Жалію хіба, коли йду з боєкомплектом і провізією на позицію. Броня, зброя, боєприпаси, продукти, бензин для генератора, вода, антидронова рушниця… Разом десь 30 кілограмів на плечах. Крайній раз ми йшли на позицію 4,5 кілометри вночі і нам ще пощастило, бо більша частина маршруту – по дорозі. А перед тим добиралися 6,5 кілометрів і брали ще більший вантаж – десь 40 кілограмів – по максимуму, бо не знали, що там є, це були нові позиції. Йдеш у плащі від тепловізора, нічого не видно, вантаж давить на плечі… Це дуже важко і тоді іноді згадую, що міг сидіти вдома, снідати в хаті, бути разом із дітьми… Але я не жалію, що пішов, це заради них…»
Коли Сокіл потрапив у бригаду влітку минулого року, його підрозділ брав участь у штурмах на Запорізькому напрямку. Однак новобранців не взяли одразу на бойові позиції, спочатку вони пройшли тренування в своїй роті. І тільки тоді потрапили на нуль.
– Доводилося працювати по ворожій піхоті з автомата, пережити мінометні обстріли, ховатися від дронів… За цей час у нашому відділенні, слава Богу, ніхто не загинув, а от у сусідніх були втрати. Мій земляк зі Стрийщини підірвався на міні й загинув. Старший чоловік, товариші звали його дядя Ваня, він і в АТО воював. Всі його добре знали й дуже поважали, це велика втрата… Так, тут буває дуже важко, найбільше хочеться хоч час від часу змінити обстановку, перемкнутися. Що допомагає триматися? Товариші – у нас чудовий колектив. І підтримка рідних…
-->
До теми
- «Кулеметник завжди останній залишає позиції…» Історія бійця 128-ї бригади
- "Кіл прийняв на себе перші осколки, врятував мені життя. А сам загинув". Історії про дружбу між бійцями та собаками на передовій
- «Вдома чекає 15-річний син, і я не хочу, щоб він теж воював…» Історія бійця 128-ї бригади
- «Наша протитанкова ракета влучила прямо в бліндаж із десятком «вагнерів». Ніхто звідти не вийшов…» Історія бійця 128-ї бригади
- "До Старлінка 600 метрів, ось і думай, що краще – випробувати долю й поговорити з рідними, чи сидіти в укритті й залишити їх у невідомості". Історії штурмовиків з гарячих точок
- «Найгірше, що може статися з бійцем на нулі – паніка. Тому якщо хочеш вижити, залишай емоції десь далеко і поводься адекватно…» Історія бійця 128-ї бригади
- Із Миколаєва – в Ужгород: як війна змінила життя нейрохірурга Дмитра Сікорського
- «Найжирніша» моя ціль – російський танк…» Історія військового 128-ої бригади
- Мисливець за ворожою технікою "Цитрус". Ужгородець Роман Гапак у 20 років був нагороджений двома бойовими орденами
- Сергій Шахлевіч: «Однією з ключових переваг служби за контрактом є можливість вибрати військову частину, підрозділ та посаду для проходження військової служби».
- «Які думки перед штурмом? Що все буде добре. Хоча кожен усвідомлював, що це може бути дорога в один кінець…» Історія бійця 128-ї бригади
- «Ми зробимо все, аби ця війна не знищила життя наших майбутніх поколінь»: Історія закарпатського правоохоронця, який захищає Батьківщину
- «Коли осколок влетів у бронежилет, було враження, що мене огріли по спині кувалдою..» Історія бійця 128-ї бригади
- Любов буває різна. Історія про маму полеглого бійця з Карпат
- Джері: «На питання, коли закінчиться війна, у мене проста відповідь». Історія військового, який служить у ТЦК
- «Снаряд від танка влетів у бліндаж, де я ховався від обстрілу, і не вибухнув. Янгол-охоронець у мене точно є…» Історії з фронту від 128-ї бригади
- «Може бути все, що завгодно, тому готуємось до всього». Як гвардійці проходять бойове злагодження
- "Я радий, що поранили мене, а не когось із хлопців" - історія розвідника з Ясіня
- Гранатометник "Вуйко". Випускник істфаку УжНУ, головний сержант Василь Лашкай захищає Україну з 2014 року
- Повний кавалер ордена «За мужність» закарпатець Олександр Козловський: «У нас є велика перевага – ми вміємо мислити нестандартно»
До цієї новини немає коментарів